Zdeněk Lukeš | Vladimír Karfík
26. října uplyne 110 let od narození architekta Vladimíra Karfíka (1901-1996), jedné z nejzajímavějších osobností na naší architektonické scéně.
Zdeněk Lukeš , 19. 10. 2011
Narodil se ve slovinské Idrii, studoval na pražské technice a po krátké praxi u stavitele Antonína Belady se vydal do světa – nejprve do Francie. Jak mi vyprávěl, československá koruna měla v polovině dvacátých let takový kurs, že v Paříži, kde frank neustále devalvoval, mu ji doslova trhali z ruky. Setkal se tam ovšem s celou plejádou skvělých umělců, navštívil i poněkud výstředního Adolfa Loose nebo bratry Perrety, u nichž tehdy pracoval Karfíkův starší kolega Bedřich Feuerstein, ale nakonec zakotvil právě na Feuersteinovo doporučení u fenomenálního Švýcara Le Corbusiera – vyučeného hodináře, ale jednoho z největších vizionářů mezi architekty dvacátého století.
A jaký byl Le Corbusier? V našem rozhovoru z konce 80. let (viz Revolver revue 42/2000) mi Karfík řekl: „Choval se vlídně, ale na rozdíl od jiných architektů nedokázal navázat skutečně přátelské styky, tu a tam cosi vyložil, ale velmi krátce. Já mu někdy položil otázku a on mi odpověděl velice zajímavě… Když ale vydržel souvisle vyprávět pět minut, bylo to moc.“ Mladý Čechoslovák kreslil tehdy plány poněkud výstřední vily Boulogne pro hudebníka, jehož pracovna měla půdorys koncertního křídla. Dům ale nebyl nikdy postaven.
V Paříži mohl Karfík navštívit i významnou akci – Světovou výstavu dekorativních umění v roce 1925. Tam ho nejvíc zaujal Le Corbusierův novátorský pavilon L´Esprit Nouveau, Melnikovův ruský konstruktivistický stánek – podle Karfíka „nejmodernější, co se tehdy vyskytovalo“ a pochválil i československý, postavený dle Gočárova návrhu: „Interiér toho českého pavilonu byl nedotažený, ale samotný Gočárův pavilon byl dobrý pokus o modernu,“ komentoval výsledek.
Více k tématu
Baťova pojízdná pracovna
Po válce působil na fakultě v Bratislavě a jako hostující profesor v La Valettě na Maltě a ještě na stará kolena postavil maltské prezidentce pěknou rezidenci. Poct se u nás ovšem dočkal až po roce 1989. Bylo mu už přes devadesát, když se vypravil do USA, prohlédnout si stavby, které znal z mládí, i Baťovu továrnu, již sice nakreslil, ale nikdy ji neviděl postavenou. Když se vrátil, uspořádal na Obci architektů přednášku, v níž s vtipem i uznáním komentoval nejnovější americké stavby té doby. Nestárnoucí pan architekt byl prostě úžasný, plný života a hlavně připraven kdykoli přidat nějakou vtipnou historku. Třeba o tom, jak měl řezat prkna na stavbě Wrightova studia v arizonské poušti. Trochu se přitom zamyslel nad nějakým návrhem, který se mu rodil v hlavě, když přiběhl správce a křičel „Copak neslyšíte, že je tam hřebík a vy ho pilujete tou pilou!?“ a Karfík na to: „Sakra, já si nevšiml a málem jsem zruinoval ten hřebík.“ A správce se chytil za hlavu a zaječel: „Tady Karfík říká, že zruinoval hřebík, a přitom ničí tu krásnou pilu!“
Psáno pro Neviditelného psa Foto: archív autora